![Image](http://www.prnjavor.info/news/data/upimages/ljudi_ne_znaju_pravu_moc_aulic_12.jpg)
Изузмемо ли "златно вријеме" непосредне атинске демократије, која је накратко бљеснула прије отприлике два и по миленијума у античкој Грчкој, дужност и обавеза грађана да активно учествују у доношењу одлука никада у историји човјечанства није била већа него што је данас.
Иако демократију у пракси не бисмо могли превести дословно као владавину народа, како нам то конструкција саме ријечи налаже (грч. демос-народ, кратеин-владати), ипак бисмо морали признати да данас више него било када у прошлости имамо могућност, али и потребу да заједно са другим људима учествујемо у друштвеном и политичком животу једне заједнице. Не нужно ради тога да бисмо непосредно одлучивали, већ првенствено да бисмо контролисали представнике власти, чији је, начелно, једини посао да доносе одлуке у име оних који су их изабрали.
Теоријски, ово основно правило посредне (репрезентативне, представничке) демократије изгледа једноставно и када би изабрани представници за своје поступке одговарали само и искључиво народу, простора за незадовољство готово да и не би било. Међутим, како ствари стоје у пракси?
Практично, монопол над политиком су одавно преузеле политичке партије које, отуђене од народа, служе интересима крупног капитала, који у већини случајева стоји иза њих. Спонзорисање промотивног материјала, оглашавања преко средстава јавног информисања, организовање предизборних скупова, као и обезбјеђивање личних накнада за страначке активисте само су неке од обавеза које богати спонзори преузимају на себе. Узмемо ли у обзир колико кошта само један секунд рекламе на радију, а поготово на телевизији, не улазећи у остале трошкове, биће нам кристално јасно колико новца бива уложено у сав тај предизборни циркус. Свакако, оно што се подразумијева је да ти исти спонзори након избора очекују да им се "услуга" вишеструко исплати кроз различите награде, повластице, бенефиције и слично.
Кандидати које политичке странке предлажу за делегате, одборнике, посланике своју лојалност више не доказују бирачима, већ искључиво страначком руководству, које има моћ да их, разноразним механизмима, лиши кандидатуре или чак одређене функције уколико установе да њихово понашање није у складу са страначким принципима. Јасне страначке идеологије, по којима бисмо их требали препознавати, те им у складу с тим указивати (или не) повјерење, постале су прошлост. Насупрот томе, једини принцип је постао непринципијелност. Понашање велике већине политичара је условљено тренутним расположењем бирачког тијела. Примјера ради, ако је народ незадовољан економском ситуацијом, у таквој атмосфери ћемо редовно слушати како морају да се створе бољи услови за стране инвеститоре, како спадамо у ред мање задужених земаља, како мора да се реже јавна потрошња и тако даље. Ако изузмемо сигурно кретање ка дну, конкретног помака нема ни од једног, ни од другог, а поготово од трећег. Али кога брига? Битно је да свакодневно враћамо надлежности из "Техерана", одговарамо на прозивке из матице Србије, те холивудским глумцима јасно стављамо до знања да Српска нам Република није геноцидна творевина!
Питамо се, гдје је ту та демократија, о којој нам толико причају? Оно што можемо да видимо јесте дегенерација тог друштвеног уређења из власти народа како је првобитно замишљена, у власт политичких партија. Заправо, можемо слободно рећи да смо почетком деведесетих из једнопартијског система прешли, не у демократију, већ у партитократију. Чињеница је да о самој демократији јако мало знамо, па смо јој стога, идентификујући је са постојећом партитократијом, додијелили негативно значење, неријетко је називајући демократуром, демонкратијом и тако даље. Негативну конотацију је једним дијелом "зарадила" и због тога што је често поистовјећујемо са Сједињеним Америчким Државама, које своју агресивну политику правдају борбом против диктатуре, а све у циљу, тобоже, успостављања демократског режима. Недостатак демократске традиције и културе у нашем народу, природна је резултанта тога да смо се вијековима уназад, у сопственој држави питали мало или најчешће нимало. Како због туђинске власти, тако и због аутократских вођа, који су углавном владали по сопственом нахођењу, не марећи за интерес свога народа. Посљедице негативних историјских искустава осјећамо и данас.
Једна од посљедица је свакако неповјерење између етничких скупина у нашој земљи, које политичке партије свакодневно продубљују. Манипулација увијек присутним, мање или више израженим страхом, један је од провјерено успјешних механизама, којим се пажња обичног човјека преусмјерава са стварних проблема. Напросто, ако сте физички угрожени од стране некаквих србочетника или вехабија, посљедње о чему ћете размишљати су банковни рачун(и) и вриједност имовине ваших политичких представника. У таквој атмосфери тешко нарушених међунационалних односа, пријеко потребна грађанска свијест бива потиснута, што највише одговара националним политичким елитама, јер су на тај начин лишени сваке контроле, па самим тим и одговорности за своје поступке. "Криминал синхронизиран, суд банализиран, план реализиран, народ хипнотизиран", како то у једној реченици сликовито објашњавају момци из Дубиозе колектива.
Незавидна ситуација, сложићемо се. Шта нам онда преостаје? Да се боримо! За оне који ће песимистично климати главом, порука је јасна. Желите ли да живите у оваквом систему? Ако не, полијте се хладном водом и укључите разум! Оног тренутка када се довољан број грађана пробуди из зимског сна, створиће се критична маса која ће бити покретач промјена. У новонасталој ситуацији, политички представници ће постати чиновници народа под контролом критичне масе. Свако стављање сопственог интереса испред интереса народа ће бити примјећено и резултираће тиме да ће дотични представник изгубити кредибилитет и подршку коју је до тад уживао.
Неминовност оваквог расплета догађаја не бисмо смјели доводити у питање, а када ће то да деси, зависи искључиво од нас.
Саша Аулић